Československá literární komunita
Tak jako generace autorů před vámi, publikujte svoji psanou tvorbu. Podělte se o svoje názory a sbírejte zpětnou vazbu na svoje díla. Inspirujte se a učte od nejlepších.
Přidejte seDvakrát kuličky
Autor
Umbratica
Kluci utekli -
Do důlku s kuličkami
padají kroupy
V důlku po bouřce
roztávají skleněnky,
hliněnky zbyly
28 názorů
Zeanddrichu,
pro poslední soukromé semědělce se něco vlastnit vyplatilo, něco ne. Za mého dětství byly na stráni pod lesem pouze dva statečky a pole, kam oko dohlédlo. (Teď je ta stráň plná milionářských vil.) Jeden stateček byl náš, druhý patřil sousedovi, který měl polností ještě víc. Vlastnil taky mlátičku, takže jsme jezdili mlátit hned vedle...
Dnes jsme na tom ještě líp, protože máme v rodině dokonce větrný mlýn. Měli bychom kde mlít - zdarma!
Zeanddrich E.
před 2 měsíci
(Alice, můj děda měl, za mého dětství, na starosti koně v našem JZD :); chodil krmit každý den v roce - někdy i se mnou; a také jsme si je půjčovali (ale jezdil jsem nemnoho až o několik desítek let později...:) )
toot,
polnosti měli ještě na počátku šedesátých let oba moji dědečkové. V některých letech jsem s jedním dědou posílala dráhou (přes nákladní nádraží) pytle s krmným obilím druhému dědovi. Když ale prarodiče zestárli, neměl kdo hospodařit a pole se musela rozprodat za babku. Ty kupní smlouvy ještě máme a můžeme si nad nimi po večerech rvát vlasy. Kdyby nám komunisti ta pole vyvlastnili, byli bychom na tom dnes líp.
To zní skoro jako trauma. :D Ale ne ... když jsi potom mohla být Přemyslem. My orali s malym traktůrkem malý políčko. Když z něj pak člověk slezl, byl naklepanej jako řízek.
phil,
za mého dětství se polní cesty vylepšovaly štěrkem z cementárny. Byly to oblázky ve kterých se daly najít železné válečky, železné kuličky, ale i větší železné koule. Chodili jsme ty cesty prohrabovat.
Železná kulička se dala očistit a vyleštit a bylo to pak něco, co měl málokdo.
Jamardi,
ano, hliněnky jsou jistota. Navíc byly krásně různobarevné.
Ellisee,
ty bouřky ale moc fajn nejsou. Co nepotloukly kropy, to buď zlesnivělo nebo zhnilo, nebo to sežrali slimáci.
Toot,
já má dokonce fotku, jak sedím asi ve třech letech na pouťovém poníkovi. Prý jsem se ho ale strašně bála a museli mě do sedla vysadit více méně násilím, když už to bylo zaplacené. Později jsem ale občas seděla na hřbetě koně, který tahal pluh při orbě našeho pole. Polností jsme měli dost, koně jsme si ale půjčovali.
Tam, kde teď žiju máme taky koně a krávy. Ty jsou roztomilý. Bohužel, nikdy jsem neseděla v sedle nikoho jiného, než byl chudák poutík (pouťový poník).
toot,
já dost koukám na detektivky a tak mám golf spojený spíš se zazobanými vrahy... Golfová hůl se občas trefuje i do něčeho jiného než do míčku. V tom už moc sentimentu není.
Co se zbohatlických sportů týče, to už mám raději koně. V našem kraji je koní dost a když jdeš do lesa na houby, může se ti stát, že potkáš skupinu jezdců i v lese jako za Václava IV. Naštěstí nemají přes rameno luky a kuše.
Um, heleď u mě bys uspěla aj s tim golfem. Sice jsem nikdy nehrála nic jinýho než jeho mini verzi, ale vzpomínky na něj mám taky nostalgický. Když jsme jezdili s otcem kamionem do Worglu pro jogurty, pytlačili jsme tam pstruhy a do igelitek chodili k místnímu golfovýmu hřišti (do křoví) vysbírávat odpálený golfáče. :) To ještě byli na hranicích celníci ... a prohlíželi nám snad aj ledničku. Nevěřili vlastním očím, proč máme tři igelitky míčků ... nevim ani, jak to otec ukecal.
toot,
když si čtu tvůj koment, jsem ráda, že jsem napsala haiku o kuličkách a ne o golfu. Kuličky jsou velmi poetická, ba až sentimentální záležitost. Kolik vzpomínek na kuličky se hned vyrojí! Jen málokdo by tady s takovou láskou vzpomínal na nějakou obzvlášť luxusní golfovou hůl a báječný odpal.
Byly ale i luxusní kuličky: duhovky. Měly uvnitř takové barevné nitky... A taky byly kuličky železné. Ty se hodily nejlíp do praku.
Um, ono se úplně chce říct, že v pytlíku ... že? No muj pytlik byl na šňůrku ušitej doma z kapesníku ... a nej kulička byla tmavomodrá s barevnýma střípečkama skla ... věstší, to je jasný. Cvrnkali jsme do ďůlku na panelový cestě. Jak jsou v nich ty ocelový oka. Parádní záležitost. Jednou jsem vzala všechny svý hopiky a vysypala je ze třetího patra paneláku na plechy garáží a pískoviště. To pak zarostlo. :) Sbírala jsem je snad dva roky. Stálo to za to.
dievča,
nám se dnes v noci udělala na zahradě velká laguna, takže jsme o půl druhé, kdy už tolik nelilo, kopali odvodňovací rýhy, aby voda odtekla pryč. Stejně to ale zaplavilo folníky a pařeniště. Do rána se to naštěstí vsáklo.
dievča z lesa
před 2 měsíciu nás boli v piatok kaluže, v sobotu blato na dne kaluží a v nedeľu popukaná zem ... pekné haiku***
Původně jsem chtěla napsat haiku o tom, jak bouřka hraje golf a kroupy padají do golfových jamek. Golf je ale sport pro boháče a lepší lidi a mně jsou milejší kuličky, na které se zmůžou (lépe řečeno: na které se kdysi zmohly) i dost chudé děti. Já mám za sousedy milionáře. Jejich děti kuličky nehrají. Buď jezdí na malých motokárách, elektrických koloběžkách nebo skůtrech, nebo si hrají s dronem. Obávám se, že na tom dronu je kamera a že sousedi znají do detailu naši zahradu, i když je obehnána zdmi a živými ploty. ...Kdepak kuličky!
Některá haiku mohou být tak trochu hádankou. Já se ale snažím nevymýšlet moc těžké hádanky.