Československá literární komunita
Tak jako generace autorů před vámi, publikujte svoji psanou tvorbu. Podělte se o svoje názory a sbírejte zpětnou vazbu na svoje díla. Inspirujte se a učte od nejlepších.
Přidejte seHořkost
Autor
Madu
Teď bydlí sama ve studeném bytě, schovaná před ostrým sluncem a šílenými teplotami. Ale není jí dobře, nikdo totiž není v doslechu. Když bydlela s námi, stěžovala si sama pro sebe tak, ať ji slyšíme. Na to, jak ji bolí nohy, jak děti křičí, jaký je bordel; ale ve skutečnosti se nechtěla odstěhovat. Bydleli jsme spolu od té doby, co jí bylo 60.
Před třemi lety, to jí bylo 59, se přestěhovala do našeho města na jihu. Opustila ji její druhá dcera, moje sestra. Ze dne na den se zdejchla, v telefonu hluchý tón a stovky zmeškaných hovorů. Taky spolu bydlely. Taky vzdychala a stěžovala si. Když před pěti lety zemřel táta, její manžel, byla už sama daleko na severu a já se spoléhala na sestru. A teď nebylo spolehnutí a ona tlela v prázdném bytě, v umírajícím městě.
Když táta zemřel, to jí bylo čerstvě 57, začala říkat divné věci. Poprvé ukončila hovor slovy mám vás ráda. Řekla to, když jsem porodila holčičku a ona byla u toho, když jsem doma chladila čelo o futra? Řekla to, když se mi dva roky předtím narodil syn, můj prvorozený, a já trpěla dva dny v bolestech? Ne. To jí bylo 52.
Tehdy byli s otcem v insolvenci. Peníze sežrala hloupost a rozkutálely se do sázkových kanceláří a oni neměli nic. Prodali auto, ten jediný majetek, a žili jak se jen dalo. Spadli do toho, když jí bylo 50.
Měla pěknou oslavu, s námi, s rodinou. Od táty dostala kožený kabát, co si tak přála. A záplavu kytek, jak to měla ráda. Vždycky měla na kytky talent. Mluvila s nimi, sprchovala je v malé umakartové koupelně. A měla na ně dost času, protože dělala ranní směny kde jen přebalovala kabely z velkých balení do malých. Tu práci si našla, když se zotavila po úrazu v pekárnách, kde jí ruku pochroumal stroj na dalamánky. To jí bylo 40.
Předtím mívala noční a ráno nosila domů obaly na veky plné slaných tyček. Do pekáren nastoupila až když měla všechny děti na základkách. To jí bylo 34. Za odměnu za to, že přežila. Spolu s rakovinou jí z břicha vzali všechno. Smála jsem se tehdy druhému pupíku, který měla. Divila jsem se křížům nakresleným fixou, kterými jí žehnali doktoři. Tam měla zářit moc moderní medicíny, jako boží prst, který zajistí, že se nemoc zastaví a neporoste.
Pořídili si zahradu, když jí bylo 32. Když jí to s tou zelení tak šlo. Tehdy šila boty, byla svrškařkou. Na zahradu jsme jezdili na kolech. Tři sourozenci na základkách mě ráno vodili do školky a odpoledne z ní. Ještě předtím jesle. Když se na mě tak těšili, když jsem ještě mámě rostla v břichu.
To jí bylo 26. Už tehdy měla tři děti a na cestě já. Za manžela horníka a před nimi světlé zítřky a skvělá budoucnost. Ve městě plném mladých lidí, plném naděje.
Do mladého města se přistěhovali z Karviné, to jí bylo 20. Kočárek měli libertu, v něm ta nejmenší, dole v koši pod kočárem prostřední a vedle něj capkal bratr. Všechno baculaté dětičky jako od Kvěchové. V černém městě to bylo stísněné, v bytě se všemi ostatními sourozenci. Jich bylo dohromady pět a k tomu děda. A naši se třemi kusy pak v jednom pokoji. Ale však to nějak šlo a doba byla prostě taková. V dva plus jedničce v Ráji, kde každý jeden pokoj obývala celá jedna rodina.
Tam se přestěhovali, když byla v devatenácti těhotná se sestrou. Předtím, na Slovensku, si žila vesnickou idylku, ale otec už tehdy fáral na šachtě a tak jej viděla jen o víkendech. Všechny ostatní dny jí vyplňovala práce na baráku, husy, slepice, dřevo, vaření, kojení, praní a všechny tyhle věci. Přestěhovala se k němu, když s ním po krátké známosti otěhotněla.
To jí bylo 16. Potkali se ve vlaku, tehdy ještě chodila na učňák. Ale na svůj věk vůbec nevypadala. Kolik jí je, mu řekla, až když se jí zpozdily měsíčky.
12 názorů
Zajíc Březňák
před týdnemSmutné vypravování o jednom lidském osudu je podáno v retrospektivě, což mu dodává nádech originality, ač je to příběh vlastně naprosto "obyčejné" ženy.
Obrácená chronologie povídce rozhodně sluší. Na druhou stranu s sebou nese obtíž ve formě jakési strojovosti. Často se opakující dovětek …to jí bylo 40 …to jí bylo 34 …to jí bylo 26 povídce trochu vnucuje formu strukturovaného životopisu. Samého mě ovšem také nenapadá, jak předěly mezi jednotlivými etapami lépe vyřešit. Původně jsem chtěl napsat, že povídka nenabízí, jaký má rodina k staré paní vlastně vztah, teď si však myslím, že je to záměrně nevyřčeno a jen vhodně naznačeno. Trošku tam postrádám jakékoli dialogy, při takovémto stylu vyprávění však není snadné je do textu vměstnat. Udělat to násilně by povídce možná uškodilo. Psychologický portrét je zajímavý, povídka je oprávněně v nominaci Prózy měsíce. TIP.
Báječně napsaný chronologický, retrospektivní děj ženy v rodinném prostředí. Děkuji za seznámení s tímto způsobem tvorby, který oceňuji. Je dobře že dílo je v nominaci, má velkou šanci.
Asi bych opakoval ostatní. Strohým jazykem psaná studie jedné ženy, při jejím čtení o ní vzniká ucelený obraz.
Madu, vyšleš svoji minipovídku do písmácké soutěže Próza měsíce? není k tomu třeba nic dělat, jen sem, pod tvé dílo, napsat souhlas.
Padařená minipovídka. Je v ní obyčejný život, ale i drama.
Místo kategorie poezie v próze bych text viděla jako miniaturu prozaickou.
Teda...
Ty!
Ale!!
Umíš psát!!!
Naprostá plomba!!!!!!
Éééé vlastzně teda bomba.
Pecka no.
Tak.
Tohle je výborné, dobře vybrané obrazy a detaily, četla jsem naprosto vtažená do příběhu, ačkoliv se vlastně jen tak klidně vyprávělo... To řazení událostí pozpátku tomu dodává další kouzlo.